VIANOČNÁ POÉZIA

Vianočný vinš

Vianočný vinš si prizval koledu:
vraj pôjdu, kam ich oči povedú –
hornatým krajom, šírou rovinou,
s tou tisícročia starou novinou,
že časy sviatkov ľuďom nastali.
Dieťatko narodené v maštali
svet požehnáva znovu pokojom.
Nech privíta ho každý po svojom
a nech mu lásku sveta popraje.
Ako ono symbolom dobra je,
nech dobrá vôľa k nám si prisadne
a skutky naše nech sú príkladné,
nech k vašim blížnym cestu zaviatu
vyznačia v snehu stopy návratu...
Vianočný stromček nech nám zarodí,
nech stôl je štedrý ako na hody
a v dušiach našich dobrá pohoda
nech v jasličkách to dieťa pohojdá...
Katarína Hudecová

Svätá noc

Ó, svätá noc, Noc vzácnych blahozvestí,
Noc, ktorá vseje v srdcia dobrej vôle,
Noc, ktorá rozoženie neresti a vôle,
noc, v ktorej dobrá zvesť nám v duši zašelestí.

Ó, svätá Noc, v nej zmäknú tvrdé pästi
a snehy nehou svijú háje, strecha, pole,
pod oknom deti spievajú čos v jednom mole
a pri stole sa mnoho dobrých ľudí zmestí.

Ó, svätá Noc, v nej splála žiara svetlá,
na Teba čakal celý veľký svet, hľa,
Ó, nalej v duše viacej tepla, svetla!
Emil Boleslav Lukáč

Vianočný strom

Vianočný strom ty náš, jak svieži si a krásny,
večitou zeleňou si nádej naša sama,
oh, skvitni ovocím, čo nevädnú mrázmi,
rozšír sa nad zemou pevnými haluzama.

Vianočný strom ty náš, ó viď, hľa, zem, čo stráda,
viď deti skrahnuté bez lásky slova, šatu,
potras že ihličím, nech radosť z teba padá
a nežne prikryje i najbiednejšiu chatu.

Vianočný strom ty náš, čo čiahaš k nebesiam,
dnes všetci na zemi zrak k tebe upierame,
nech dáva štedre dar mdlým rukám, srdciam, pleciam
to nevyčerpateľné, dobré tvoje ramä.
Vianočný strom ty náš, čo láska posadila,
zakoreň do zeme a v srdciach zmôž sa navždy,
nech odtiaľ nevyrve žiadna zlobná sila,
och, vyčar úsmev v tvár, nech zajagá sa v šťastí.
Emil Boleslav Lukáč

Adventná

Keď stíchli polia – zmĺkly šíre luhy,
a miesto tepla mráz zas sadá tuhý,
Ty ideš, Kriste, medzi ľud svoj biedny,
s potechou ideš – skromnučký a stredmý.

Pohľadiť ideš utrápených čelo,
rozjasniť všade, kde je neveselo,
dať chudým chleba, bezradným zas rady,
vyrovnať hnevy – uchlácholiť svady,
siroty zdvihnúť – podopierať vdovy,
nemocným liečiť presvätými slovy.

- Ó, večný kráľu, zraky vierou svietia –
vstúp medzi nás – hľa vrúcne čakám ťa,
nie s hosannou, len s tichým, vďačným slovom,
chceme počuť zvesť tú o živote novom!
Martin Rázus

Pieseň o stratenej vianočnej rozprávke

Každý už doma je
pri rybe pri jedli
ach, iba ona nie
šaty jej vybledli

Nikto ju nehľadá
v obloku vianočnom
a snehu napadá
a ona zmrzne v ňom

Chudobná rozprávka
o handrách o mede
o vranách o kavkách
blúdi si po svete

Svetielka dreveníc
dávno už vyhasli
len občas vidíš ísť
po snehu svoje sny

dve hladné očičká
nehľadia na hviezdy
už sa tá slzička do oka nezmestí.

Dávno sa stratila clivá noc do dolín
dávno sa stratila
ktože jej otvorí ?

Netrafí do ucha
tá malá rozprávka
vietor ju rozfúkal
po snehu po lávkach.

Len občas
keď sú Vianoce
štedré a veselé
keď máš  sneh na nose
počuješ tíško znieť jej slová
nesmelé

jej slová stratené.
Kamil Peteraj

Tichá noc

Vianoce ako prvákova písanka.
Machule mlák a zalievanie dažďa.
Jak práčovňou sa para valí.
Keby sa teraz Kristus narodil,
pre hmlu by sme ho nezbadali.
I vyrastal by z betlehemského blata
jak deti všetkých tesárov,
túlavé, hladné, veselé.
Herodes nemusel by vraždiť nemluvňatá
a nebolo by trojkráľovej nedele.

Je tichá noc.
Ó, ďaleko je,
detstvo, k tvojmu brehu.
Tu iba strechy svetielkujú
so zdrapmi stopeného snehu
jak zablatené zástavy.
Nič nového pod mesiacom
Cirkulár planét sa bez premeny krúti.
Psy vyštekujú spod plotov.

Do týchto Vianoc škrípavých
ako nôž zabodnutý
sa chvejem svojou samotou.

Ohorok sviečky.
Oriešok na tanieri.

A pokoj išiel bohvie kam.
je Štedrý večer.
Je večer po večeri.
Ospalý kocúr drieme na pokrovci.
Už rozišli sa nocou Rúfusovci,
zaspievať sviatky statrenkám.

Len syn sa v sebe plahočí,
syn mrmle do obručí.
je tichá noc a do noci
vo dvore psíček skučí.
Syn. Mĺkvy pre život
a príliš živý pre sen.
Na prázdnych pohároch si vyklopáva pieseň.
Nie je to spev,
len vábenie myšlienok ukrytých.
Zo strechy vody klopká.
Izba je ako hrobka.
Len starodávne hodiny sa potkýnajú na stene.
Milan Rúfus
Zimná modlitba
Aby bol briežik,
Na briežiku sniežik,
Na sniežiku sane,
Daj nám to, Pane.

Zima je pre deti,
Zima je biela
Ako tá dušička
Z detského čela.

Daj deťom sniežika,
Daj bielym bielu.
Daj radosť radosti,
Daj nám ju celú
Milan Rúfus

Vianoce z konca tisícročia

Už iba plachý odlesk slova
Zaviate kdesi – čosi v tichu bájí.
Tak sníva ľudstvo o stratenom raji
Ako ja o vás.

Inak len holé dlane, nemužne
Nastavované spomienkovej almužne.
Ó, noha, chýbajúca do stupají!
Nesmelé sneženie,
Sotva sa dotkne zeme, už sa roztopí.

Vianoce ešte nie,
Ešte nevidno brehov z vôd potopy.
Nevľúdne je, chlapče,
Surovo vonku.
ďaleko a dávno k vianočnému zvonku.

Ešteže je sniežik.
Ešteže sú deti.
Ešte im v očiach
Božia sviečka svieti.

Dobrého nám večera, lepšieho rána.
Zem si Hviezdu obzerá, celá doráňaná.
Milan Rúfus

Koledníci

Koledníci chlapci
majú cencúľ v kapci.
Zimné vetry v kole dujú.
A oni len koledujú –
živé zrnká v strapci.

Také strapce zobe
leda smrtka v hrobe.
Neboja sa snehu, zimy.
Diaľky ani meluzíny,
oklamú ich obe.

Jasné hlasy hráčov
budia ranných spáčov.
„Brate Kubo, nasyp statku...!“
Vinšujú a strežú šatku,
ťažkú od koláčov.

Aj sneh pod nohami
vrždí: „Pánboh s vami !“
Príde jar a sniežik stopí.
Ostanú len sväté stopy
detstva za horami.
Milan Rúfus

Zasnežené sane

Koníček ide po snehovej pláni.
Klusá a klusá.
Z Blízka a do Diaľky.
A do šepotu praskajúcich saní
znie tenká hudba jeho hrkálky,

Ďaleko klusá.
Kde už len mŕtvi žijú.
Kde iba Boh ho menom osloví,
opráši jeho zasneženú šiju,
navždy mu zloží z nôh
vozdajšie podkovy.

Ta idú veci –
zo snehu kamsi za sneh.

Nežiaľte za nimi,
bývali predsa krásne.
A bývalo ich koníček môj,
dosť.

Poďakuj, človeče,
Poďakuj – veď si hosť.
Milan Rúfus

Kompánkovi betlehemci

Králi nie. Kdeže by!
A ešte k tomu traja.

No hviezdy na nebi,
ovčiarske deti raja,
jasličky na seno –
to je tu rovno od nás.

Od tých čo údel svoj,
píjajú jakživ od dna,
nikdy nie odhora.

A rezbár cítil presne,
že každá pokora
si spieva svoje piesne
potichu, potichu..

Nuž rezal s takou vierou,
že Boh už v tele človečom
vedel to svoje o niečom:
ako sa má v ľuďoch narodiť –
tak len u autsajderov.

Koruny z kartónu
na takmer detských hlavách,
mutujú koledu
ku svojmu obrazu.

A ty sa čuduješ,
aká je odrazu
prostučká
Božia sláva.
Milan Rúfus

List prvý

Konečne teda štedrý deň
aj keď je vlastne večer
Ťukajú vločky do okien
a čas sa všetkým vlečie

Deti si delia balíčky
a miznú pod papierom
škoda že nie som maličký
dostal som iba pero

.......................................

Žiačik sa cez rok premoce
a nemôže sa dočkať
kedy už prídu Vianoce
Tie sú pre detské očká

Vianoce ten čas darčekov
čo chce mať každé dietko
Dnes keď je to už ďaleko
priznám sa chcel som VŠETKO

Všetko je veľmi veľká vec
zmestí sa doňho veľa
rytier čo nosí ostrý meč
delo čo samo strieľa

raketa s dvoma Ufónmi
skladačka z malých plastov
chodiaci psík čo zdúchol mi
a stolná lampa – na stôl

autíčko zvané angličák
cestovateľská helma
džíp čo vie jazdiť naopak
hra ktorá veľa hier má

Darčekov nikdy nie je dosť
sú od výmyslu sveta
Koľko je vecí pre radosť
a chce ich každé dieťa

...................................

List druhý

Pred dvoma tisíc rokmi
keď sa to celé stalo
bol náš svet predpotopný
nič také nebývalo

Muž Jozef hľadal prístrešok
na jednom mieste zastal
Pre nás by to bol asi šok
bola to malá maštaľ

Volalo sa to Betlehem
na samom konci sveta
uprostred holých prázdnych stien
na náš svet prišlo dieťa

Nože buď tíško pretíško
aj keď na tvrdom ležíš
A nazvala ho Ježiško
a Jozef riekol Ježiš

Vtom priamo prostred oblohy
zaznelo vyzváňanie
Vyskočil Jozef na nohy
pred nimi stojí anjel

Slávnostným hlasom povedal
Toto je Božie dieťa
Toto je všetkých kráľov Kráľ
a Vládca tohto sveta

Aký kráľ iba králiček
a mnohým sa to nezdá
no pozri mu do zreničiek
svieti v nich jasná hviezda

List tretí

Vypukli znovu Vianoce
tak ako roky predtým
uchmatnúť každý niečo chce
niečo čo práve letí

Krikľavé pestré reklamy
z výkladov kričia všade
a štucháme sa lakťami
pri predbiehaní v rade

Týždne sme zlostní na seba
a potom dobrí dva dni
nikomu nič viac netreba
a nikto nie je hladný

(„Tí, ktorým sa nič neušlo
si za to môžu sami!“)
Pred sebou máme hrubé sklo
dosýta napráskaní

Stále tú istú koledu
hráme si vo volkmenoch
A lepkaví sme od medu
hľadíme nasrdeno

Píšem vám deti ako som
ušiel od takýchto Vianoc
A šiel som len tak za nosom
už stmievalo sa na noc
Daniel Hevier z Vianočnej pošty

Zostavila: Mgr. Viera Slivová